Fiul meu m-a lăsat singură, bolnavă și cu datorii în urmă cu 13 ani. Ieri a bătut la ușa mea. Fiul meu a dispărut acum 13 ani, lăsându-mă singură cu datorii uriașe și cu o boală cronică.
Citește și: Am aruncat florile de la soțul meu, primite la aniversare. Știu că asta mă face să par un monstru
Citește și: O mamă refuză să mai spere că fiul dispărut în urma cu 33 ani mai e în viață. Vrem să începem doliul
Citește și: Am fost diagnosticată cu o boală gravă și incurabilă la numai 2 ani. Ce am ajuns să fac astăzi
Citește și: ACUZAȚII Pensionarii vor da bani înapoi după recalcularea pensiei. Cum răspunde ministrul Muncii?
Fiul meu m-a lăsat singură, bolnavă și cu datorii în urmă cu 13 ani. Ieri a bătut la ușa mea
Aseară, a reapărut în pragul ușii mele cu un zâmbet larg și două valize. Totul bine și frumos, dar eu nu puteam să mă scutur de sentimentul că era ceva în neregulă...
M-am trezit ca de obicei în acea dimineață de demult, cu dureri crâncene de articulații, când m-am ”târât” din pat.
Citește și: Superstarul de la Hollywood dă iar ”lovitura”. Relație cu o puștoaică mai tânără ca el cu 33 de ani
Casa era liniștită, prea liniștită. M-am îndreptat spre camera lui Daniel, sperând că poate s-a întors deja acasă, după cearta noastră de aseară. Ușa s-a deschis scârțâind, patul era gol și o bucată de hârtie zăcea mototolită pe pernă.
Mâinile mi-au tremurat când am desfăcut-o: „Mamă, eu plec. Nu încerca să mă găsești. Nu mă mai întorc.”
Ochii mi s-au încețoșat în timp ce lacrimile curgeau valuri. Cum a putut să facă asta? Cum a putut fiul meu de 18 ani să mă abandoneze?
M-am prăbușit în patul lui, strângând biletul la piept. Cuvintele doctorului meu de la întâlnirea de săptămâna precedentă îmi răsunau în minte.
„Elena, rezultatele testelor nu sunt bune. Vei avea nevoie de tratament continuu, care nu va fi ieftin.”
Aveam două locuri de muncă de la moartea lui Robert al meu, încercând să fac față muntelui de datorii pe care îl lăsase în urmă... Acum, cu Daniel plecat și cu boala mea de gestionat, mă simțeam copleșită.
Înmormântarea îmi revenea violent prin minte. Daniel stând lângă mine, cu fața lui indiferentă, împietrită, în timp ce coborau sicriul lui Robert în pământ. Mi-am amintit șoaptele tăcute ale rudelor.
„Săraca Elena, lăsată singură cu un adolescent.” „Am auzit că Robert nu a lăsat prea multe în urmă.” „Cum se va descurca?”
Nu aveam răspunsuri atunci și nu le aveam nici acum. Dar știam că trebuie să merg mai departe, de dragul lui Daniel. Nici prin gând nu mi-ar fi trecut că va pleca înainte de sfârșitul săptămânii.
Următoarele câteva zile au fost o ceață. I-am sunat pe prietenii lui Daniel, am sunat la școală, chiar și la poliția locală. Nimeni nu-l văzuse. Era ca și cum ar fi dispărut de pe fața pământului.
„Doamnă”, mi-a răspuns cu blândețe un ofițer de poliție, ”are 18 ani. Legal este adult. Dacă nu vrea să fie găsit, nu putem face prea multe.”
Am dat din cap amorțită, i-am mulțumit și am închis. Eram singură, bolnavă și mă scufundam în datorii.
Citește și: Povestea femeii care a supravieţuit după trei dezastre navale. Cum a scăpat de pe Titanic și Olympic
În acea seară, am stat la masa din bucătărie, cu toate facturile în fața mea. Cheltuielile medicale, plățile ipotecare, extrasele de cont ale cardurilor de credit - cifrele îmi jucau prin fața ochilor.
Cum de lăsase Robert lucrurile să ajungă atât de rău?
„Oh, Robert”, am șoptit, ”de ce nu mi-ai spus? Am fi putut rezolva asta împreună”. Dar Robert plecase, la fel și Daniel. Acum depindea de mine.
A doua zi dimineață, am sunat la cabinetul doctorului Popescu. „Elena”, a spus ea când a intrat pe fir, ”cum te simți?” „Mă... descurc”, am răspuns.
„Dar trebuie să știu mai multe despre acest tratament. Cât de des să îl iau? Cât de mult?” Doctorul a suspinat. „Nu va fi ușor, Elena. Ne gândim la tratamente săptămânale, cel puțin pentru primele câteva luni. Cât despre costuri...”
Cifra pe care a spus-o mi-a făcut rău instant. Dar m-am regrupat. „O să mă descurc. Trebuie s-o fac.”
„ Elena”, vocea i s-a înmuiat, ”există grupuri de sprijin, programe de asistență financiară. Lasă-mă să-ți dau câteva informații.”
Am notat detaliile, i-am mulțumit și am închis. Apoi am luat din nou telefonul și l-am sunat pe șeful meu de la restaurant.
„Bună, Elena”, a răspuns Sorin. „E totul în regulă?”
„Sorin, am nevoie de mai multe ore de muncă”, am spus. „Cât de multe îmi poți da.”
A urmat o pauză. „Elena, tu lucrezi deja șase zile pe săptămână. Ești sigură că vrei asta?” „Sunt sigură, Sorin. Am nevoie de bani.” O altă pauză. „În regulă. O să văd ce pot face.”
Și așa a început noua mea viață. Trezirea la 5 dimineața, la restaurant la 6. Munca până la 2, apoi la birou pentru a doua mea slujbă, să arhivez și să răspund la telefoane până la 8 seara. Acasă, cină pe repede înainte, culcare. Și de la capăt.
Sfârșitul de săptămână era destinat tratamentelor și recuperării timpului pierdut cu treburile casnice. Nu era timp pentru prieteni, nu era energie pentru hobby-uri.
Doar muncă, tratament, somn.
Zilele s-au transformat în săptămâni, săptămânile în luni, iar lunile în ani. Am continuat să muncesc, să plătesc datoriile, să merg la tratamente. Camera lui Daniel a rămas neatinsă, un altar al speranței mele că se va întoarce.
Doctorul a devenit mai mult decât medicul meu. De multe ori era singura persoană cu care vorbeam despre orice altceva în afară de muncă sau facturi.
„ Elena”, a spus în timpul uneia dintre întâlnirile noastre, ”faci progrese, dar trebuie să ai grijă de tine. Tot acest stres nu este bun pentru starea ta.”
Am reușit un zâmbet slab. „Fac tot ce pot, doctore.”
S-a uitat la mine pe deasupra ochelarilor. „Te-ai gândit să apelezi la grupuri de sprijin? S-ar putea să te ajute să vorbești cu alții în situații similare.”
Am scuturat din cap. „Nu am timp pentru asta.” A oftat și a zâmbit ușor, dar nu a insistat. Știa cât de încăpățânată pot fi. Pe măsură ce anii treceau, am început încet să ies din gaura financiară în care mă lasase Robert.
Datoriile au început să se împuțineze, teama constantă de faliment a dispărut. Dar golul din suflet a rămas.
La fiecare zi de naștere, la fiecare Crăciun, mă uitam la telefon, dorindu-mi să sune. Îmi doream să fie Daniel. Dar nu era niciodată. Treisprezece ani au trecut într-o ceață de oboseală și singurătate.
Apoi, într-o seară, s-a auzit o bătaie la ușă.
„Îmi pare atât de rău, mamă”
Am deschis-o și EL era acolo. Daniel, acum în vârstă de 31 de ani, stătea pe veranda mea cu două valize și un zâmbet timid. „Mamă, bună. Vreau să vin acasă.”
Mintea mi s-a încețoșat. Am vrut să-i trântesc ușa în nas, să țip la el pentru că m-a abandonat.
În schimb, m-am trezit dându-mă la o parte, lăsându-l să intre.
„Îmi pare atât de rău, mamă”, a spus Daniel, cu vocea stinsă. A căzut în genunchi în camera de zi. „Am avut... probleme. Unele serioase. Nu am vrut să te târăsc în ele.”
Am rămas acolo, cu brațele încrucișate. „Ce fel de probleme?” Daniel s-a uitat în sus la mine, cu ochii plini de lacrimi. „M-am amestecat cu niște oameni răi. Droguri, jocuri de noroc... Eram depășit de situație. Am crezut că plecarea te va proteja.”
Furia mea s-a domolit, doar puțin. „Ai fi putut să-mi spui. Am fi putut înfrunta asta împreună.” „Știu asta acum”, a spus el, lăsându-și capul în jos. „Am fost tânăr și prost.
Poți să mă ierți vreodată?”
Am suspinat, simțind greutatea a treisprezece ani de singurătate și durere. „Eu... am nevoie de timp, Daniel. Dar poți rămâne deocamdată.”
Am luat cina împreună, tăcerea fiind spartă doar de clinchetul furculițelor pe farfurii. Nu am putut să nu observ cât de mult se schimbase. Adolescentul slăbuț dispăruse, fiind înlocuit de un bărbat cu umeri largi și ochi obosiți.
„Deci”, am spus, rupând tăcerea, ”ce ai făcut în toți acești ani?” „E o poveste lungă, mamă. Am fost... peste tot. Încercând să mă descurc.”
”Și ai făcut-o?”, am întrebat, vocea mea fiind mai dură decât intenționam. „Te-ai aranjat?” ”Da.” Am vrut să îl cred. Doamne, cât am vrut să-l cred. Dar treisprezece ani de dezamăgire și singurătate mă învățaseră să fiu precaută.
„Asta e... bine, Daniel. Mă bucur că ești mai bine.” Când i-am arătat vechea lui cameră, Daniel a șoptit: „Mi-a fost dor de tine în fiecare zi, mamă.”
Am dat din cap. În timp ce închideam ușa dormitorului meu, am simțit o licărire de speranță. Poate că am putea să ne reconstruim relația. Această speranță s-a spulberat la ora 2 dimineața, când m-am trezit cu zgomote ciudate în casă. M-am furișat pe hol...
Acolo era Daniel, luminat de lumina lunii, scotocind prin dulapul în care îmi țineam economiile. Banii pe care i-am strâns și economisit ani de zile, muncind ca un sclav, bolnavă și epuizată.
„Ce faci?”, am întrebat cu vocea stinsă, iar Daniel a sărit speriat.
S-a învârtit, cu un teanc de bani în mână. „Mamă! Eu... Îți pot explica!”
„Ieși afară.” Cuvintele erau reci ca gheața. „Ieși afară acum sau chem poliția.”
Fața lui Daniel s-a scurs. Pentru o clipă, am văzut băiețelul din el. Apoi expresia i s-a făcut dură, rece. Fără un cuvânt, și-a luat bagajele, care încă se aflau lângă ușa de la intrare, și a plecat.
Când ușa s-a trântit în urma lui, m-am prăbușit la podea. Lacrimile îmi curgeau pe față, dar am simțit un sentiment ciudat de pace. Am supraviețuit treisprezece ani fără el. Am supraviețuit morții lui Robert, datoriilor împovărătoare și unei boli cronice.
Puteam supraviețui și la asta. Când s-a ivit zorii, am luat o decizie. Era timpul să mă concentrez asupra mea, să-mi construiesc o viață plină de oameni cărora le pasă cu adevărat. Daniel a făcut alegerea lui. Acum, era timpul să o fac pe a mea. Am luat telefonul și am format numărul doctorului. Când a răspuns robotul, i-am lăsat un mesaj.
„Cred că sunt pregătită pentru acel grup de sprijin de care ați vorbit. Și... Cred că am nevoie să vorbesc cu cineva. Un terapeut, poate. Sună-mă înapoi când poți.”
Comentarii 0